Ідентифікатор медіа R30-02754 в Реєстрі суб’єктів у сфері медіа DOI журналу https://doi.org/10.15407/uhj Засновники Національна академія наук України, Інститут історії України НАН України, Інститут політичних і етнонаціональних досліджень ім. І.Ф. Кураса НАН України Видавець Видавничий дім «Академперіодика» НАН України Рік заснування 1957 Вид видання Журнал Тип видання Наукове Мова видання Українська, англійська Періодичність 6 разів на рік Реєстрація в АКУ Згідно з наказом МОН України № 747 від 13.07.2015 р., «Український історичний журнал» включено до Переліку наукових фахових видань України, категорія «А» (наказ МОН України № 409 від 17.03.2020 р.) Спеціальність за переліком АКУ Історичні науки Проблематика Публікація наукових праць з історії України та всесвітньої історії, теорії, методології, джерелознавства історичної науки Індексація «Український історичний журнал» індексується в міжнародних наукометричних базах даних: Web of Science, Google Scholar, Index Copernicus, Slavic Humanities Index Web of Science Q2 Головний редактор академік НАН України Валерій Смолій Адреса редакції вул. М. Грушевського, 4, офіс 501, Київ, Україна, 01001 Телефон / факс: +380 (44) 279-63-62 E-mail: UHJ_2025@ukr.net Веб-сторінка: https://nasu-periodicals.org.ua/index.php/uhj/about
Громадянство: соціокультурний вимір в умовах локального періоду російсько-української війни (2014—2021 рр.)
Мета. На основі використання міждисциплінарного підходу схарактеризувати соціокультурні трансформації українського суспільства в умовах локального періоду сучасної російсько-української війни та визначити найбільш важливі чинники, які зумовили такі зміни. Методологічні підходи ґрунтуються на використанні загальнонаукових (аналіз, синтез, індукція, дедукція, абстрагування) та спеціальних (біхевіористичний метод, ситуаційний аналіз, політико-психологічний метод) методів наукового пошуку. Наукова новизна полягає у визначенні впливу способу життя громадян, взаємовідносин між ними, їхніх соціальних ролей, традицій і цінностей на ставлення до участі в організації спротиву ворожому вторгненню. Висновки. Втягнення громадян України у збройне протистояння відбулося виключно завдяки цілеспрямованим діям РФ, яка планувала в такий спосіб реалізувати певні завдання у внутрішній та зовнішній політиці. Упродовж локального періоду сучасної російсько-української війни різко зріс вплив російського соціокультурного середовища на тимчасово окупованих територіях України. Спроби української влади обмежити його вплив на територіях, де уряд України повною мірою здійснював свої повноваження, загалом не досягли бажаного результату, натомість цей вплив сприяв формуванню в населення тимчасово окупованих територій України антиукраїнських настроїв та залученню місцевих жителів до складу підконтрольних Росії незаконних збройних формувань, органів влади й управління, проросійських громадсько-політичних і культурно-просвітницьких організацій. Поглибленого наукового пошуку вимагає аналіз зміцнення горизонтальних зв’язків в українському суспільстві з окресленням досягнень, викликів і загроз, які можуть бути сформовані на основі такого зміцнення. Результати наукового пошуку дозволять скорегувати державну інформаційну політику, визначити певні аспекти міграційної політики та реалізації державних програм, пов’язаних із забезпеченням розвитку окремих територій країни.
Авторське право (c) 2026 Український історичний журнал
Степан Віднянський: інтелектуальна біографія історика-європеїста (до 75-річчя від дня народження і 50-річчя наукової діяльності)
Шлях історика: до 70-річчя доктора історичних наук, професора Василя Марочка
IX міжнародна наукова конференція «Україна і Велике князівство Литовське в XIV—XVIII ст.: політичні, економічні, міжнаціональні та соціокультурні відносини в загальноєвропейському вимірі» пам’яті професора Валерія Степанкова
II Міжнародна наукова конференція "Польща та Україна в геополітичній перспективі: історія та сучасність"
Переосмислюючи російський колоніалізм на Півдні України: методологічне прочитання дослідження Джона Р. Стейплса, присвячене діяльності Йоганна Корніса
Мета публікації — презентувати українським читачам і науковцям книгу американського історика Дж. Стейплса. Дослідження присвячене Йоганну Корнісу, одному з лідерів менонітських колоній, що були засновані на українських землях наприкінці XVIII — на початку XIX ст. Життя та діяльність Корніса справили значний вплив на розвиток України у цей період. Особливо підкреслюється, що ключовою рисою дослідження Дж. Стейплса є його прагнення інтерпретувати історію регіону через концепт так званого переселенського колоніалізму, який раніше застосовувався здебільшого до інтерпретації історії CША та Канади.
Жіноча королівська титулатура ХІІІ—XIV ст. (на прикладі Галичини, Володимирії та Русі)
Мета статті полягає в систематизації всіх писемних згадок про жіночі королівські титули, вжиті щодо Галичини, Володимирії як окремо, так і разом для Галичини й Володимирії, а також стосовно Русі ХІІІ—XIV ст. Методологія. Добір писемних джерел дозволяє чітко встановити хронологію та осіб, які мали титули королев Галичини, Володимирії, окремо — Галичини і Володимирії, а також Русі. У випадку «королеви Галичини і Володимирії» маємо підтвердження легендами з маєстатичних печаток і трьох менших у формі каблучок. У випадках інших трьох титулів ми не володіємо пам’ятками матеріальної культури чи іконографії, які б доповнювали писемні джерела. Наукова новизна. При утворенні майже будь-якого королівства поряд із постаттю короля важливою є постать королеви (королева-консорт, згодом — королева-мати) — один із вагомих елементів інституалізації держави нового типу. Попри чималу кількість історичних студій, присвячених передусім коронації Данила Романовича, вживанню його дітьми, онуками й дальшими нащадками королівських символів влади, ніхто з науковців не спробував глибше дослідити інституалізацію королівства Русі. Це тривале й складне явище хронологічно виходило за межі існування самої родини Романовичів і тривало до початку — першої третини XV ст. Водночас зовсім на маргінесі дослідницької уваги залишалися такі ж невдалі спроби інституалізації королівства Галичини на початку ХІІІ ст., вживання королями й королевами Угорщини ХІІІ—XIV ст. титулів «Галичини і Володимирії», а також нотування в писемних джерелах короля та королеви Володимирії. Висновки. Королевами країн латинського Заходу упродовж ХІ — початку XIV ст. було 11 руських жінок і дві їхні доньки. Лише одна представниця руської династії стала дружиною імператора. Це дозволяло на Русі добре орієнтуватися у специфіці функціонування інститутів влади західного штибу. Ба більше, князів Русі в латиномовному історієписанні часто називали «королями», а деякі з них разом зі своїми дружинами отримували цілком офіційні королівські титули, утім без будь-яких практичних наслідків. Однак перманентна криза влади в Галицькій землі на межі ХІІ—ХІІІ ст. відчутно посилила тут королівські впливи, перш за все, угорської династії Арпадів. Саме король Андрій ІІ за підтримки папи Інокентія ІІІ намагався створити Галицьке королівство на чолі зі своїм другим сином Коломаном та його нареченою — «королевою Галичини» Саломеєю. Вкрай турбулентне коротке правління цієї вінценосної пари в Галичі упродовж 1215—1221 рр. (з перервами) завершилося фіаско, зреченням претензій на галицький престол, у результаті чого Саломея так і залишилася в історії єдиною «королевою Галичини». Претенденти на Галицьку землю з-поміж волинських Романовичів — князі Данило й Василько — були діяльними áкторами європейської політики. Монгольське вторгнення в їхні землі актуалізувало пошук союзників на заході, одним з інструментів якого було заохочення братів до прийняття королівської корони та визнання супрематії римського понтифіка. На тлі активних перемовин із князями папа Інокентій IV у 1246 р. кілька разів цілком свідомо називав Василька Романовича «королем Володимирії», а його дружину Дубравку — «королевою». Цей, на наш погляд, пропагандистський жест не мав жодних практичних наслідків. Офіційна коронація Данила Романовича, до якої дійшло під кінець 1253 р., у перспективі мала б передбачати створення «королівства Русі», яке відоме як термін ще від середини 40-х рр. ХІІІ ст. Однак джерела так і не засвідчили титулування другої, невідомої на ім’я, литовської дружини короля Русі Данила «королевою». Проблеми інституалізації королівства Русі другої половини ХІІІ — першої половини XIV ст. могли бути частково усунуті за правління Казимира ІІІ в 1350—1370 рр. Той, прибравши до своїх рук королівські інсигнії Романовичів навесні 1340 р. та подекуди вживаючи титул «короля Русі» у 50-х рр. XIV ст., все ж не наважився передати будь-якій зі своїх дружин титул «королеви Русі», а відтак бодай спробувати завершити розпочату Романовичами справу. Лише одного разу «королевою Русі» в 1371 р. титулувалася його старша сестра, королева Угорщини Єлизавета, яка від імені свого сина, короля Угорщини і Польщі Людовіка І з династії Анжу, на короткий час взяла під опіку руські землі його розлогих володінь. Утім Людовік І у 1372 р. призначив управляти землями Русі свого колишнього палатина Владислава Опольчика, а мати короля зосередилася на підтриманні порядку в його польських землях і більше титул «королеви Русі» ніколи не вживала. Нова династія Анжу, яка посіла угорський престол на початку XIV ст., успадкувала й титулатуру Арпадів, у якій від 1206 р. безперервно фігурували Галичина і Володимирія. Утім до кінця XIV ст. жодна вінценосна дама обох угорських династій не титулувалася «королевою Галичини і Володимирії». Уперше цей титул вжила старша донька Людовіка І Марія, котра успадкувала престол Угорщини, а з ним і титули свого батька. За її правління не йшлося про інституалізацію окремого «королівства Галичини і Володимирії». Однак низка виданих нею в 1383—1385 рр. документів свідчить про увагу до руських земель. Після її одруження із Сигізмундом з династії Люксембургів та його приходу до влади в Угорщині 31 березня 1387 р. зберегти за собою землі, відтворені титулом «короля Галичини і Володимирії», вінценосна пара вже не могла. Війська короля Польщі Владислава Ягайла та його дружини, молодшої сестри Марії — Ядвіги того ж 1387 р. за підтримки литовських сил князя Вітовта включили ці терени до складу королівства Польщі. Однак, починаючи від представників династії Ягеллонів, усі наступні королі на престолах королівства Польщі й Речі Посполитої титулувалися «панами і дідичами Руської землі», але аж ніяк не королівства Русі. Наведений перелік королев, які за титулами мали прямий стосунок до історії окремих земель Русі (в широкому сенсі), засвідчує постійний пошук упродовж ХІІІ—XIV ст. інструментів практичної реалізації того, що відтворено в титулах. Жодна зі спроб не мала успіху. Найближчими до нього у другій половині XIV ст. були придворні інтелектуали Анжу.
Митрофан Бречкевич і підготовка істориків-медієвістів у Київському університеті (друга половина 1940-х рр.)
Мета дослідження полягає у вивченні досвіду організації історичної науки в Київському університеті професором М. Бречкевичем. Методологія базується на використанні історико-генетичного, біографічного та просопографічного методів, методу узагальнення. Наукова новизна. Уперше детально досліджено повоєнну діяльність М. Бречкевича як організатора науки, вивчено біографії його учнів та їхній внесок у розвиток медієвістичних студій у другій половині 1940-х — середині 1950-х рр. Основні результати дослідження. Встановлено, що в повоєнній Україні одним із центрів підготовки нового покоління медієвістів став Київський університет, де під керівництвом проф. М. Бречкевича готувалися кандидатські дисертації з історії європейського середньовіччя. У статті висвітлено доробок трьох учнів М. Бречкевича. Проаналізовано обмежену циркуляцію їхніх праць, які належали до «тіньової історіографії» і залишалися поза науковим дискурсом. Пояснюється сутність концепту «тіньової історіографії», який дозволяє описати й інтерпретувати викривлення наукового процесу в радянських умовах, зокрема у сфері медієвістики. Встановлено, що проф. М. Бречкевичу не вдалося створити стабільне середовище академічної традиції за формулою «вчитель — учень» у Київському університеті: його учні після захисту дисертацій реалізовувалися як фахівці в інших вищих навчальних закладах, що підважувало академічну тяглість у межах університету. Перспективи подальших досліджень полягають у вивченні медієвістики повоєнної доби в академічних центрах України, визначенні їх ролі й місця в розвитку загальнорадянської медієвістики, становленні взаємовпливів «центр — периферія» в історичній науці.
Початки монументального увічнення пам’яті Тараса Шевченка на Наддніпрянщині: ініціативи громадськості та протидія імперської влади (1861—1908 рр.)
Метою статті є дослідження початків монументального увічнення пам’яті Тараса Шевченка в контексті громадських ініціатив і протидії з боку імперської влади на Наддніпрянщині в другій половині ХІХ — на початку ХХ ст. Методологія ґрунтується на пам’яттєвому, аксіологічному, антропологічному, біографічному, мікроісторичному та системному підходах; принципах науковості, історизму та системності; історико-генетичному, історико-системному, історико-описовому та порівняльно-історичному методах. Наукова новизна полягає в системному висвітленні початків монументального вшанування пам’яті Т. Шевченка; розгляді організаційних, фінансових, культурно-просвітницьких заходів громадськості у цій справі; осягненні формування культу пам’яті Кобзаря засобами монументального мистецтва; виявленні зв’язку між меморіалізацією Т. Шевченка та формуванням української національної свідомості й ідентичності; вивченні контрзаходів імперської влади та її прибічників. Основні результати дослідження. Ідея монументального увічнення пам’яті Т. Шевченка виникла серед українських громадських діячів у 1861 р. Перепоховання Кобзаря на українській землі поклало початок його меморіалізації на Наддніпрянщині. Могила Т. Шевченка стала важливим місцем пам’яті, чинником формування української національної свідомості й ідентичності, хоча царська влада вдавалася до контрзаходів. Від початку 1880-х рр. і до 1904 р. земські й культурні діячі не раз ставили питання щодо дозволу на збір коштів для зведення пам’ятника Т. Шевченку в Києві. На межі ХІХ—ХХ ст. стали виготовлятися перші бюсти, скульптури Кобзаря. Лише в 1905—1906 рр. під тиском громадськості, особливо в Золотоноші, Полтаві, Києві, імперські чиновники надали офіційний дозвіл на збір коштів. У 1905 р. в Київській міській думі створили спеціальний Комітет зі спорудження пам’ятника Т. Шевченку. У 1907 р. питання набуло розголосу, а в 1908 р. в пресі виступили М. Василенко, М. Грушевський, Д. Дорошенко, С. Єфремов, Л. Жебуньов та ін. Громадські діячі висували різні ініціативи щодо збору коштів. У 1908 р. Київський комітет ухвалив рішення про створення Об’єднаного Шевченківського комітету в Києві. Практичне значення отриманих результатів полягає в поглибленні й розширенні шевченкознавчого пам’яттєвого дискурсу. Перспективи подальших студій вбачаються у вивченні діяльності Об’єднаного комітету у справі збудування пам’ятника Т. Шевченку, процесу проведення міжнародних конкурсів на проєкт монумента, монументальної комеморації Т. Шевченка в ході Української революції 1917—1921 рр.
Масова операція НКВС на Заході України (весна — літо 1940 р.): організаційні, кадрові та технологічні аспекти
Мета статті — простежити політичну обумовленість, організаційні, кадрові та технологічні аспекти масової операції НКВС 1940 р. на Заході України (на прикладі Західної Волині) через її зв’язок з масовими операціями періоду Великого терору. Зазначену операцію 1940 р., що була невід’ємною частиною «зачистки» Західної України, розглянуто із застосуванням принципу історизму, системного, історико-порівняльного, проблемно-хронологічного, діахронного, просопографічного, статистично-кількісного та інших методів. Основні результати дослідження полягають у реконструкції масової операції зі знищення співробітниками радянських каральних структур за рішенням політбюро ЦК ВКП(б) від 5 березня 1940 р. в особливому порядку «заклятих ворогів радянської влади» в західних областях УРСР. Встановлено, що масова операція весни — літа 1940 р. мала характер соціальної чистки з метою знищення «класово чужих» людей і придушення будь-якого можливого спротиву радянізації. Оригінальний характер роботі надає авторська аргументація і дешифрування частини списку осіб, убитих за рішенням політбюро ЦК ВКП(б) від 5 березня 1940 р., із введенням до наукового обігу масиву збережених контрольно-наглядових справ репресованих, анкет та особових справ спецпереселенців, наказів та особових справ співробітників НКВС. Практичне значення дослідження і перспективи подальших студій полягають у тому, що вивчення джерельного комплексу, пов’язаного з обставинами здійснення масової операції 1940 р. на території Західної Волині, дозволило створити дослідницьку модель, яка може бути застосована для аналогічних студій щодо інших областей Західної України, як також Білорусі й країн Балтії.
"Змінили конфігурацію паркану": статус вільнонайманих для колишніх в’язнів таборів НКВС-МВС у 1941—1954 рр.
Мета статті — проаналізувати один з аспектів сталінського терору, а саме примусове переведення у статус вільнонайманих в’язнів, затриманих у таборах понад строк, указаний у вироку. Зумовлені метою завдання передбачають вивчення нормативно-законодавчої бази та відомчих директив, які санкціонували таку практику; висвітлення перебігу подій, пов’язаних із застосуванням відповідних заходів; використання радянської лексики для маскування примусового характеру цього явища; відстеження життєвих стратегій «пересидчиків», як їх називали в жаргонно-відомчій мові й мемуарах, на прикладах вихідців з України; відтворення регіональних і галузевих особливостей використання примусової праці. Методологія поєднує історико-правовий та антропологічний підходи, а також концепти «дисциплінарної влади», «соціального виключення» або «правового статусу як інструменту контролю»; елементи соціальної історії та критики мови влади, яка дає змогу розглядати вільнонайману працю колишніх в’язнів не як периферійне явище, а як системний елемент радянської моделі мобілізації трудових ресурсів, що перебував на межі між покаранням і формально цивільною зайнятістю. Наукова новизна полягає в комплексному аналізі вільнонайманоїпраці як специфічної форми примусу, інтегрованого в загальну систему функціонування таборів НКВС-МВС, що дає змогу по-новому поглянути на мобілізаційну модель радянськоїекономіки воєнного та повоєнного періодів. Проаналізовано психологічний стан формально вільних, а реально упосліджених людей, які опинилися в системі адміністративного нагляду та сегрегації. Висновки. Доведено, що від початку німецько-радянської війни, усуперечбазовим принципам класичного права щодо строковості покарання та навіть чинному законодавству СРСР, у таборах практикувалося затримання засуджених за «політичними»статтями, а після директиви № 185 від 29 квітня 1942 р. — примусове переведення їх у статус вільнонайманих. Замість звільнення була запроваджена масова економічна експлуатація(«зміна конфігурації паркану»). У такий спосіб сталінський режим прагнув забезпечити підприємства, підпорядковані НКВС-МВС, дешевою робочою силою та ізолювати колишніх «політичних» в’язнів від «здорової» частини суспільства, перетворивши віддалені місцевості на простір довічної неволі та рабства.
Структура та повноваження районних управ м. Києва в роки нацистської окупації (1941—1943 рр.)
Метою роботи є дослідження структури та повноважень районних управ міста Києва в 1941— 1943 рр. Методологія дослідження поєднує інструментарій історико-правового аналізу, спирається на концепцію соціального творення простору; принципи системності та наукової неупередженості; історико-порівняльний, структурно-функціональний та інші методи. Наукова новизна полягає в комплексному аналізі становлення організаційної структури й унормування засад функціонування та повсякденної діяльності районних управ — низової ланки окупаційної адміністрації Києва на тлі нацистської окупаційної політики. Джерельною базою дослідження є переважно архівні матеріали, зокрема управлінська документація Київської міської та районних управ, періодичні видання та спогади очевидців. Висновки. Визначено місце районних управ у багаторівневій системі окупаційного адміністративного апарату. Проаналізовано процес їх формування, кадрову політику, зокрема й залучення різних груп місцевого населення до повсякденної роботи районних управ у загарбаній німцями столиці УРСР. Встановлено, що ці управлінські підрозділи були створені для виконання господарських, адміністративних і соціальних функцій на локальному рівні. Їхня структура та повноваження були декларативно широкими, проте на практиці суттєво обмежувалися жорстким контролем німецької адміністрації. Діяльність районних управ нерідко супроводжувалася внутрішніми конфліктами та бюрократичними недоліками, що позначалося на їхній роботі. Доведено, що ці підрозділи низової управлінської структури, з одного боку, намагалися підтримувати базову функціональність міста, а з іншого — слугували інструментом реалізації окупаційної політики.
Прага, травень 1945 р., "визволення": арешти українських емігрантів
Мета статті полягає в систематизації відомостей про «Празьку операцію» контррозвідки «СМЕРШ» в історичному контексті геополітичних змін у повоєнній Центрально-Східній Європі, встановленні особливостей «оперативно-слідчої роботи» й бази «речових доказів», висвітленні процесу реабілітації жертв тоталітарного терору на прикладі окремих групових та індивідуальних «справ». Методологія. Використано методи історичної реконструкції, порівняльного аналізу та історичної просопографії. Наукова новизна. Доведено, що «визволення» Праги у травні 1945 р. насправді було лише заміною нацистської окупації радянською. Реконструйовано механізм проведення «оперативно-слідчих заходів» і досудового слідства у «справах» українських емігрантів. Доведено, що силами спеціальних служб Кремля та його підручних з Києва підірвано інтелектуальний та людський потенціал «української Праги», вилучено архіви української громади, які частково були втрачені, але назагал закриті для наукової спільноти на десятиліття. Висновки. Черговим випробуванням для української інтелектуальної еліти в Центрально-Східній Європі, зокрема й у такому осередку українського культурного життя, яким була чеська Прага, наприкінці Другої світової війни стало завершення окупації нацистської та початок окупації радянської. Частина української громади Праги вже не вперше обрала еміграцію, але більшість залишилася, сподіваючись, що «більшовики змінилися». Сподівання виявилися марними. «Празька операція» контррозвідки «СМЕРШ» завдала нищівного удару локальній українській еліті: масові арешти й депортації, безглузді обвинувачення та неправедні вироки, роки таборів. Репресивні органи СРСР намагалися надати «справам» української еміграційної професури другої половини 1940-х рр. позірний характер доказовості й обґрунтованості, використовуючи можливості державних архівів МВС УРСР, щоб знайти інформацію про участь певної особи в Українських визвольних змаганнях, а також історико-мемуарну літературу української еміграції. До Чехословаччини змогли повернутися лише ті, хто вижив і мав чехословацьке громадянство. Реабілітація репресованих під час «Празької операції» 1945 р. тривала до 1990-х рр. Спецслужби Кремля не лише знекровили «українську Прагу», але й здійснили «архівоцид», вилучивши «празькі архіви» української еміграції.
Українське націєтворення до середини XVII століття: "новий" погляд на роль ранньомодерних еліт
Метою дослідження є аналіз основних положень статті Наталії Старченко «Складні шляхи ранньомодерного українського націєтворення, або Кілька зауваг до звичної схеми історії України» [1]. В його основу покладено принцип історизму, методи деконструкції тексту та компаративістики. Основні результати. Показано, що статус трьох інкорпорованих воєводств був найнижчим порівняно з усіма включеними до Корони територіями. Спростовано твердження, що М. Грушевський виводив шляхту за межі українського наративу; Варшава не мала «урядницької вертикалі, яка могла б забезпечити рішення центру»; більшість шляхти трималася поліконфесійної моделі руського народу; козацтво виникло як чоловіча військова спілка та було «антидержавним і ненаціональним». Показано маніпулятивність спроби подати козацькі повстання та початок Національно-визвольної війни середини XVII ст. як військову конфедерацію. Спростовано низку фактологічних тверджень, зокрема про типологічну подібність козаків і татар, про те, що шляхта Чернігово-Сіверщини перебувала в орбіті московської політичної культури. Висновки. Сукупність запропонованих Н. Старченко положень формують позбавлений належної наукової аргументації образ ранньомодерних українських еліт. В основі підходів — творення концептів на базі абсолютизації невтіленої на практиці шляхетської риторики та екстраполяції нетипових одиничних випадків на свідомість всієї шляхти. Спроби подати козацтво як деструктивну силу реанімують під виглядом «нової схеми» концепції польської та російської історіографії ХІХ ст.
Антикваріаніст XVII ст. Якоб Спон — предтеча сучасного джерелознавства
Метою дослідження є висвітлення початків формування фундаментальної науки соціогуманітарного циклу — джерелознавства, формування уявлень про структуру всього наукового циклу, визначення предмета дослідження за ранньомодерної доби. Одним з «батьків» такого наукового напрямку став Якоб Спон, французький антикваріаніст, лікар, збирач античних артефактів. Розкриття обставин його життя та творчості дозволяє говорити про його вагомий внесок у початок становлення сучасної системи наукових знань. Методологічне підґрунтя дослідження сформовано традиційними підходами історизму та наукової неупередженості. Важливе методологічне значення мають уявлення про унітарну природу джерела незалежно від його форми й виду, міждисциплінарність джерельних досліджень, історію формування наукових уявлень про джерела, основи яких було закладено за доби Ренесансу та раннього модерну. Наукова новизна визначається необхідністю подолати як модернізаційний, так і ретроградний підходи до оцінки творчого внеску видатного французького вченого ренесансної доби Якоба Спона, майже невідомого в Україні, у розвиток наукового знання. Висновки. Вивчення життя та наукового доробку Якоба Спона свідчить, що він став одним із перших антикваріаністів, який спробував опрацювати структуру знань про джерела минулого. Він присвятив своє життя дослідженню античних і середньовічних речових джерел у Франції, Італії, Греції, Малій Азії. У своїй головній праці він писав про вісім джерелознавчих наук, що мали за мету всебічне описування таких залишків минулого. У комплексі вони мали складати науку археографію, тобто описування всіх джерел, які збереглися від античної доби. Це дає підстави говорити, що Я. Спон став справжнім «батьком» нинішньої науки про джерела, а не тільки сучасних археології, археографії, епіграфіки, культурології тощо.
Оригінальний погляд на початок Першої світової війни
Рецензія на книгу: Крістофер Кларк. Сновиди. Як Європа ввійшла у війну 1914 року. Львів: Локальна історія, 2025. 664 с.