Ідентифікатор медіа R30-02754 в Реєстрі суб’єктів у сфері медіа DOI журналу https://doi.org/10.15407/uhj Засновники Національна академія наук України, Інститут історії України НАН України, Інститут політичних і етнонаціональних досліджень ім. І.Ф. Кураса НАН України Видавець Видавничий дім «Академперіодика» НАН України Рік заснування 1957 Вид видання Журнал Тип видання Наукове Мова видання Українська, англійська Періодичність 6 разів на рік Реєстрація в АКУ Згідно з наказом МОН України № 747 від 13.07.2015 р., «Український історичний журнал» включено до Переліку наукових фахових видань України, категорія «А» (наказ МОН України № 409 від 17.03.2020 р.) Спеціальність за переліком АКУ Історичні науки Проблематика Публікація наукових праць з історії України та всесвітньої історії, теорії, методології, джерелознавства історичної науки Індексація «Український історичний журнал» індексується в міжнародних наукометричних базах даних: Web of Science, Google Scholar, Index Copernicus, Slavic Humanities Index Web of Science Q2 Головний редактор академік НАН України Валерій Смолій Адреса редакції вул. М. Грушевського, 4, офіс 501, Київ, Україна, 01001 Телефон / факс: +380 (44) 279-63-62 E-mail: UHJ_2025@ukr.net Веб-сторінка: https://nasu-periodicals.org.ua/index.php/uhj/about
Людина двох епох: нотатки до 85-ліття Руслана Пирога
Авторське право (c) 2026 Український історичний журнал
До 70-річчя академіка НАН України В.М. Литвина
Меморіалізація та комеморативні практики у формуванні історичної пам’яті воєнної історії України
Мета — проаналізувати еволюцію меморіальної політики та комеморативних практик у контексті формування пам’яті про Першу та Другу світові війни, сучасну російсько-українську війну. Проблема формування історичної пам’яті в українському суспільстві набуває особливої актуальності в умовах війни за незалежність України. Важливим кроком на шляху формування та реалізації завдань у сфері політики збереження пам’яті став Закон України «Про засади державної політики національної пам’яті Українського народу» (21 серпня 2025 р.), який визначає ключові принципи збереження пам’яті, вводить у правове поле поняття «Війна за незалежність України», виокремлює етапи нинішньої війни. Наукова новизна статті полягає в дослідженні формування історичної пам’яті, порівняльному аналізі меморіальної політики й комеморативних практик, які виникають у різні історичні періоди та відбивають не лише ставлення суспільства до минулого, а й характер державності, політичний режим і рівень громадянської активності. З огляду на актуальність теми постає нагальна потреба в розгляді меморіалізації та комеморативних практик як складової історичної пам’яті воєнної історії України. У статті розрізняються поняття «комеморація» як ширшого комплексу практик вшанування та «меморіалізація» як їх інституціоналізованого та просторово закріпленого вияву. Комеморація — цілеспрямований процес збереження в суспільстві пам’яті про важливі історичні події, персоналії, явища шляхом відзначення на державному й місцевому рівнях пам’ятних дат, публікації історичних документів, спорудження пам’ятників, створення музеїв і меморіальних комплексів тощо. Меморіалізація — процес увічнення визначних історичних подій, трагедій, видатних осіб через архітектурні споруди, пам’ятники, музеї, архіви, спрямовані на конструювання колективної / соціальної пам’яті. Методологічною основою дослідження є принцип наукової неупередженості, порівняльний аналіз історичних наративів меморіалізації та контент-аналіз офіційних практик комеморації в Україні, проблемно-хронологічний метод. Висновки. Досвід двох світових війн, які пройшли теренами України, та сучасної російсько-української війни демонструє принципово різні моделі увічнення пам’яті загиблих. Якщо в період Першої світової війни меморіальні ініціативи мали переважно локальний і громадський характер, то пам’ять про Другу світову війну була інституціоналізована радянською державою та підпорядкована ідеологічному канону. Сучасна російсько-українська війна характеризується поєднанням державних рішень і народної ініціативи, що проявляється у створенні нових форм меморіальної політики та комеморативних практик. Надійшла / Received 29.03.2026
Темпоральність, емоції та мовчання: (не)нові аналітичні категорії усноісторичних джерел (нотатки з Міжнародної конференції циклу "Війна, наука та емоції", Чернігів, 2026)
Чорнобильська катастрофа: історичні виміри та сучасні інтерпретації (до 40-річчя аварії): круглий стіл в Інституті Історії України НАН України
До візуальних джерел Радзивіллівського літопису: німецькі паралелі
Мета: показати візуальний зв’язок між деякими мініатюрами Радзивіллівського літопису та ілюстраціями німецьких манускриптів другої половини XV ст. Методологія. У роботі було застосовано загальнонаукові й специфічно-історичні методи аналізу, передусім компаративно-іконографічний та емпіричний (перевірка на практиці гіпотетичних конструктів початку ХХ ст.). Наукова новизна. Радзивіллівський літопис є унікальною історичною пам’яткою кінця XV ст., що містить понад 600 мініатюр, які ілюструють події від міфічних початків Русі до XIII ст. Доволі парадоксальним є те, що деякі з цих мініатюр позначені сильними іноземними впливами. Досі думка про їхні західноєвропейські прообрази більше декларувалася, аніж доводилася конкретним фактажем. Перевірка гіпотези В. Сизова про «Хроніку» Шеделя (1493 р.) як джерело німецьких ремінісценцій літопису виявила її наукову неспроможність. Водночас було з’ясовано, що деякі зображення в літописі прямо корелюють із художніми шаблонами німецької мініатюристики другої половини XV ст. У роботі були використані цифрові копії німецькомовних рукописів тієї доби: ілюстрована Біблія 1467 р. з бібліотеки августинського монастиря у Форау (Австрія), трактат «Bellifortis» («Сильний у війні») з колекції Австрійської національної бібліотеки (список середини XV ст.) та загадкова Домова книга замку Вольфегг, укладена близько 1470—1480 рр. Вартими уваги виявилися також окремі малюнки Майстра Домової книги замку Вольфегг, що зберігаються у Державному музеї в Амстердамі й також доступні у мережі Інтернет. Висновки. На конкретних прикладах продемонстровано, що Радзивіллівський літопис проілюстровано з використанням доробку німецької книжкової графіки. Водночас залишається відкритим питання щодо того, яким саме шляхом ці художні мотиви потрапили до мініатюр рукопису. Сучасні знання про контакти в цій царині вкрай обмежені — як, власне, і загальновизнані дані про генезу літопису, що в ньому відсутні чіткі вказівки на час, місце й обставини його появи. Загалом публікація розглядається як перший крок у студіюванні цього питання, яке має бути продовжене найближчим часом. Самий факт окресленої кроскультурної комунікації є новим і надзвичайно важливим для історії мистецтва XV ст. Надійшла / Received 03.03.2026
Мемуари Катерини Рапай — літопис київського культурного життя
Метою статті є введення до наукового обігу мемуарів відомої київської мисткині та культурної діячки Катерини Рапай, які є своєрідним літописом життя київської інтелігенції радянського періоду, а також порушення питання про рівень вірогідності мемуарів як історичного джерела особового походження, визначення їхнього інформаційного потенціалу, особливостей та жанрової приналежності. Відповідно до мети дослідження було використано методики, стратегії та підходи джерелознавства, просопографії, біографістики, зокрема методи критики та інтерпретації інформації, верифікації фактів, контекстуальної оцінки твору. Наукова новизна обумовлена значенням досліджуваних мемуарів як важливого джерела для реконструкції повсякденного життя київської інтелігенції радянської доби та біографій її окремих представників, створення просопографічного портрета цієї верстви суспільства, висвітлення проблеми стосунків інтелігенції та тоталітарної влади, а також різних аспектів історії культури й мистецтва. Результати дослідження дають підстави стверджувати, що мемуари Катерини Рапай є цінним джерелом для істориків, культурологів, мистецтвознавців завдяки своєму високому інформаційному потенціалу та рівню достовірності. Звичайно, як і будь-яке джерело особового походження, вони потребують верифікації наведених фактів, але деяка інформація, що міститься в цих текстах, не може бути перевірена через свою унікальність, проте може бути з обережністю використана через значний авторитет джерела інформації та загальну контекстуальну оцінку мемуарів. Надійшла / Received 12.03.2026
Геополітичні, економічні, соціогуманітарні наслідки повномасштабного вторгнення російських військ в Україну
Мета — з’ясувати основні наслідки повномасштабного вторгнення армії Російської Федерації в Україну в політичній, військовій, безпековій, економічній та гуманітарній сферах. Методологія базується на теоретичних і концептуальних напрацюваннях у галузях стратегічного планування, геополітики, військового мистецтва, історії, економіки, соціальної психології, міжнародного права та ін. Такий підхід передбачає застосування широкої номенклатури дослідницьких прийомів і сучасного міждисциплінарного тезауруса. Наукова новизна полягає у спробі конструювання узагальненої картини наслідків повномасштабного російсько-українського збройного протистояння крізь призму доленосних геополітичних, мілітарних, соціально-економічних процесів і явищ 2022—2026 рр. Висновки. Повномасштабне вторгнення в Україну планувалося Москвою як блискавична «спеціальна воєнна операція». Стійкість України та допомога з боку партнерів перевели зіткнення в позиційну війну на виснаження з надзвичайно складними наслідками для обох сторін. Російсько-українське протистояння інспірувало низку геополітичних та економічних антагонізмів, з новою силою актуалізувало проблему дієвості міжнародних організацій, покликаних забезпечувати дотримання норм міжнародного права та мирного співіснування, змінило баланс сил у світі та стимулювало пошуки нової конфігурації відносин між різними групами держав (світовими лідерами та «середніми країнами»). Екзистенційний характер війни надав цим процесам особливих сенсів. Важкі людські втрати й гігантські матеріальні збитки виводять державу й українське суспільство у фазу виживання. Це потребує граничного напруження сил і налагодження співпраці з міжнародною спільнотою у військовій та інших сферах. Підвищена увага приділяється дипломатичним контактам із метою припинення вогню і завершення війни на прийнятних для України умовах. Ситуація останніх місяців характеризується експертами як втрата Росією стратегічної ініціативи, що позначає певний злам у війні. Однак для остаточного успіху необхідні консолідовані зусилля української влади, суспільства та держав, зацікавлених у стриманні агресії Кремля та непоширенні війни в Європі. Надійшла / Received 02.03.2026
Інституалізація безпекової регіоналістики в контексті формування культури інформаційної безпеки України
Мета статті — і нституалізація безпекової регіоналістики як міждисциплінарної галузі знання, орієнтованої на вивчення впливу регіонального фактора на безпекову динаміку, обґрунтування теоретичних моделей забезпечення стабільності регіональних структур, аналіз регіональних соціокультурних процесів і конфліктів, дослідження закономірностей формування та розвитку регіональних комплексів безпеки, генерування стратегій оптимізації національної та регіональної безпекової політики. Методологія базується на застосуванні теорій регіональної кластеризації безпеки, які фокусуються на створенні секторальних мереж регіональної взаємодії з метою підвищення стійкості, оперативного реагування на загрози та ефективного функціонування у кризових умовах. Наукова новизна обумовлена інноваційною репрезентацією теоретико-методологічних засад безпекової регіоналістики, визначенням її дослідницької сфери, аналітико-прогностичного потенціалу та значення у формуванні культури інформаційної безпеки України. Висновки. Доведено, що інституалізація безпекової регіоналістики забезпечить створення теоретико-методологічного інструментарію осмислення регіонально-безпекової дихотомії сучасного світу, становлення надійної архітектури безпекової стабільності на основі поєднання інформаційних, військово-політичних, економічних і соціокультурних складових, вибудову аналітичної моделі регіональної кластеризації території України та розвиток українських безпекових студій. З огляду на інноваційний потенціал безпекової регіоналістики вбачається доцільним її інтеграція до пріоритетних напрямів наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності. Надійшла / Received 12.03.2026
Сексуальне насильство в ранньомодерній Україні
Рецензія на книгу: Петро Сас. Зґвалтування в ранньомодерній Україні: правові запобіжники і практика. Київ: Інститут Історії України НАН України, 2025. 506 с. Надійшла / Received 17.12.2025
Ілько Борщак як Пилип Орлик: містифікації маніфесту до "Володарів і Республік", листів до монаршої особи Англії та Генеральних штатів Об’єднаних провінцій Нідерландів, "Виводу прав України"
Стаття має на меті висвітлити через призму біографічного підходу особисті обставини й ідейний контекст оприлюднення в 1922—1925 рр. відомим українським публіцистом Іллею Баршаком на псевдо Ілько Борщак документів міжнародного характеру начебто авторства гетьмана Пилипа Орлика (1672—1742). Дослідницька гіпотеза полягає в тому, що їх автором був сам Борщак. Щоб довести це, передбачено послідовне виконання наступних завдань: 1) встановити за допомогою документів з архівів Борщака та видавничих інституцій походження опублікованих ним текстів Орлика; 2) підтвердити або спростувати наявність у французьких архівах написаних буцімто в 1712 р. маніфесту до «Володарів і Республік», супровідних листів до нього й «Виводу прав України»; зіставити результати з висновками істориків Ореста Субтельного, Омеляна Пріцака, Ірини Дмитришин; 3) перевірити низку додаткових доказів Борщака щодо автентичності паперів Орлика. На противагу наявним у публічному просторі антинауковим спробам довести достовірність вище згаданих текстів без аудиту їх наявності в архівах і згадок про них в інших історичних джерелах (тобто лишень методом умоглядної аналогії з іншими свідченнями й пустопорожніми розважаннями про можливість появи цих текстів у середовищі мазепинської еміграції бендерського періоду), мій науковий підхід ґрунтується на перевіреному й неспростовному факті відсутності в архівах та автентичному джерельному масиві XVIII ст. опублікованих Борщаком текстів Орлика. Для цього я порівняв наративи Борщака з контентом французьких архівів. Заперечення встановлених у дослідженні результатів засадничо неможливе без виявлення оригіналів чи копій документів. У перспективі це може призвести до відмови в наукових публікаціях від містифікацій і матиме очевидне практичне значення: деміфологізацію створеного Борщаком образу Пилипа Орлика як партнера Франції й інших великих держав Заходу (що жодним чином не применшує його вагу як діяча міжнародного рівня у Балтійсько-Чорноморському intermarum). Оригінальність дос лідження полягає у його здійсненні на «перехрещених» свідомістю Борщака історичних горизонтах XVIII і XX ст. Надійшла / Received 04.03.2026
Скарги та доноси як ві дображення кадрового забезпечення в освітніх закладах Київського навчального округу (друга половина ХІХ ст.)
Мета статті полягає в аналізі управління закладами освіти Київського навчального округу (друга половина ХІХ ст.) крізь призму скарг і доносів на їхніх керівників. Основну увагу зосереджено на директорах та інспекторах гімназій і реальних училищ, штатних наглядачах повітових училищ. Методологічна основа включає використання історико-системного (вивчення досліджуваних процесів як цілісної конструкції, де окремі управлінці та заклади взаємопов’язані), історико-порівняльного (з’ясування спільних і відмінних рис реакції окружного керівництва на різні ситуації) та історико-генетичного (послідовне розкриття всіх етапів розгляду скарг і доносів з погляду причинно-наслідкових зв’язків) підходів. Кросаналіз різних документів, створення перспективної картини розвитку подій на особистісному рівні стали підґрунтям для встановлення правдивості або неправдивості звинувачень. Наукова новизна визначена актуалізацією проблеми, яка не знайшла належного висвітлення у фаховому середовищі, а її розкриття базується на репрезентативній архівній базі. Акцент на скаргах і доносах як джерелі інформації про діяльність окремих керівників навчальних закладів допоміг відійти від стереотипних інституційних студій та розглянути всю систему освіти, зокрема окружний та міністерський рівні управління. Виконання поставлених завдань дозволило сформулювати висновки про поширеність анонімних і відкритих звинувачень освітнього чиновництва в широкому спектрі зловживань. Встановлено, що скарги й доноси надходили на різні рівні (до Києва й Санкт-Петербургу), мали внутрішнє (батьки, колеги-педагоги, підлеглі) та зовнішнє (представники місцевої влади) походження. Доведено, що попечителі округу активно використовували посадові рокірування та переміщення на інше місце роботи як метод розв’язання проблеми. Дефіцит кваліфікованих досвідчених кадрів визначив звільнення у відставку як граничне покарання, але за наявності необхідної для отримання пенсії вислуги (не менше 25 років). Імовірність подібних наслідків зростала після призначення нового попечителя округу, який прагнув призначити лояльних підлеглих. Насамкінець для подальшої перевірки запропоновано гіпотезу про приховане ініціювання анонімних скарг задля впливу на конкретного чиновника. Надійшла / Received 20.02.2026
Підприємницька діяльність жінок на Катеринославщині в останній чверті ХІХ — на початку ХХ ст.: бізнесові стратегії та соціальна поведінка
Мета статті — визначити пріоритети бізнесових інтересів жінок-промисловиць Катеринославщини в останній чверті ХІХ — на початку ХХ ст., проаналізувати склад цієї групи підприємиць, а також з’ясувати внесок, який вони зробили в індустріальну розбудову краю. Методи дослідження: історико-генетичний, статистичний, біографічний. Новизна дослідження. Запропоновано регіонально-галузевий підхід до вивчення гендерного аспекту промислового підприємництва Катеринославської губернії в пореформену добу. Основні результати роботи. У пореформений період жінки складали суттєву та досить дієву частину промисловців Катеринославщини. Представниці фактично всіх станів тогочасного соціуму — дворянки, купчихи, міщанки та селянки — володіли переважно дрібними або середніми закладами: винокурнями, млинами тощо, займалися переробкою аграрної продукції. Разом з тим серед жінок були й власниці великих фірм з обробки металів або видобутку вугілля в Донецькому басейні. Якщо в 1879 р. в промисловості Катеринославщини було 5 жінок-підприємиць, то в першому десятилітті ХХ ст. їх було вже 20. Встановлено, що питома вага жінок у бізнесових практиках у цьому секторі економіки Катеринославської губернії протягом досліджуваного періоду коливалася від 3,7 до 9 %. Наголошено, що до бізнесової діяльності долучалися представниці практично всіх етнічних груп, хоча перед вели росіянки, єврейки й німкені. В модерний період жінки, змагаючись за рівність із чоловіками, багато в чому змогли реалізувати себе в індивідуальному підприємництві, роблячи свій внесок в індустріальну розбудову українських теренів. Перспективи подальших студій полягають у створенні належного підґрунтя для системної реконструкції історії розвитку підприємництва в південноукраїнських губерніях Російської імперії в другій половині XІX — на початку XX ст. Надійшла / Received 02.02.2026
Друга Українська думська громада в публіцистиці громадсько-політичних діячів
Мета — здійснити аналіз публіцистичних праць відомих українських громадсько-політичних діячів, у яких відображено авторське сприйняття та осмислення другої Української думської громади, з’ясувати роль і значення означених праць як історіографічного джерела. Методологія дослідження включає аналіз суспільно-політичної публіцистики на основі принципів історизму, наукової неупередженості, системності та порівняння. Наукова новизна визначається спробою розкрити значення публіцистичних праць українських громадсько-політичних діячів у формуванні історичних знань про Українську громаду (неформальне об’єднання українців) у ІІ Державній думі. Висновки. Публіцистка українських громадсько-політичних діячів започаткувала історіографічне осмислення Другої Української думської громади. У ній з погляду національних інтересів розкрито процес створення української думської фракції, зміст її платформи, наведена характеристика депутатів цього об’єднання та їх участі в роботі Думи, обговоренні аграрної реформи та інших питань, позначено основні напрямки та зміст роботи українського парламентського клубу — підготовка проєктів законів і поправок до них. Українські громадсько-політичні діячі у своїх публіцистичних працях наголошували на позиції Української громади щодо децентралізації Російської імперії, виступаючи проти вибіркової автономізації та прагнучи поєднати українські домагання національно-територіальної автономії з автономістськими вимогами інших народів Росії. Схвальну оцінку українських громадсько-політичних діячів отримав часопис Української думської громади «Рідна справа — Думські вісти», з появою якого пов’язувався новий етап у роботі фракції. У публіцистиці розкривалися організаційно-політичні чинники, які впливали на ефективність роботи українського парламентського клубу, причини сепаратизації та виходу депутатів-громадівців з інших фракцій, зокрема, з думського фракційного об’єднання трудовиків, подавалися авторські оцінки діяльності та значення Української громади в ІІ Думі. Надійшла / Received 11.02.2026
Українська інтелігенція Галичини в умовах російської окупації (серпень 1914 — лютий 1917 рр.)
Мета статті полягає в комплексній реконструкції життя та діяльності української інтелігенції Галичини в умовах російської окупації серпня 1914 — лютого 1917 рр. Визначена мета зумовила виконання таких завдань: схарактеризувати повсякденне життя української інтелігенції Галичини під час російської окупації; дослідити характерні риси репресивної політики російської влади щодо інтелігенції краю; простежити колаборантську діяльність москвофільської частини української інтелігенції; встановити шляхи, форми й методи русифікації Галичини в освітній і духовній сферах та реакцію на це місцевої інтелігенції. Методологія базується на принципах історизму, наукової неупередженості. Застосовуються методи наукового аналізу, синтезу, а також проблемно-хронологічний, статистичний. Наукова новизна дослідження вбачається у спробі реконструкції цілісної картини життя та діяльності української інтелігенції Галичини в умовах російської окупації серпня 1914 — лютого 1917 рр. Розширено знання про шляхи, форми, методи русифікаційно-репресивної політики Російської імперії в Галичині. Основні результати полягають у визначенні аспектів життя українських інтелігентських кіл Галицького краю в умовах російського панування та їх узагальнюючого огляду. Висновки. Російська окупація Галичини (1914—1917) стала важким випробуванням для місцевої, насамперед української, інтелігенції. До матеріальної скрути додалися репресії, особливо проти тих, кого звинувачували в «мазепинстві». Частина інтелігентів-москвофілів співпрацювала з окупантами, очікуючи винагород. Але їхні надії не справдилися. Найболючішими для української інтелігенції стали русифікаційні заходи в освіті, культурі та релігії, зокрема тиск на УГКЦ. Події тих років яскраво демонструють небезпеку російської окупації для українців і промовисто перегукуються із сучасними подіями в Україні. Надійшла / Received 25.03.2026
Еволюція поглядів В. Леніна на соціалізм (1917—1923)
Мета: встановити причини та сутність трансформації ленінської візії соціалізму, яка відбулася в 1917—1923 рр. і відображена в останніх його роботах та в заповіті. Методологія дослідження базується на цивілізаційному підході до історії та застосуванні принципів історизму, системності й контент-аналізу. Наукова новизна обґрунтовується унікальністю створеного пропагандою та терором російсько-радянського державного соціалізму, тоталітарна природа якого передбачала злиття держави із суспільством і поєднувала політичну й економічну залежність експропрійованого більшовицькими вождями суспільства з патерналістським ставленням експропрійованої ними ж держави до громадян. Називати провальною політику комуністичного штурму 1918—1920 рр. не випадає. На відміну від утопічного Марксового комуносоціалізму, комунобільшовизм Леніна виявився здійсненним. Більшовицька «революція згори» дозволила вождям створити багатомільйонну армію та придушити опір білогвардійських генералів. Натомість спроби більшовиків підірвати вільний ринок і запровадити державний розподіл матеріальних благ призвели до руїни, хаосу й голоду. Економічний колапс змусив Леніна зупинити штурм 1918—1920 рр., визнати товарно-грошові відносини, вільний ринок і приватне підприємництво. Попередня політика була оголошена «воєнним комунізмом», нав’язаним громадянською війною в Росії, однак Ленін від неї не відмовився, а почав закликати партію більшовиків і керовану ним державу оволодіти товарно-грошовими відносинами в державному секторі та поступово знищити приватних підприємців. Після запровадження нової економічної політики поставлені ним у 1918—1920 рр. завдання залишалися незмінними: усі засоби виробництва у власності суспільства перевести у власність держави, тобто доповнити політичну залежність суспільства від держави залежністю економічною. Основні результати. Уже в жовтні 1921 р. Ленін став закликати використовувати капіталістичні методи господарювання в одержавлених «командних висотах» економіки, а з лютого 1922 р. з лексикону вождя зник термін «продуктообмін»: він зрозумів, що держава-комуна, тобто зрощена з радами робітничих і солдатських депутатів більшовицька партія, здатна поставити собі на службу товарно-грошові відносини й знищити тимчасово допущений в економіку приватний капітал. У політичному заповіті він відмовився від цілковитого переведення приватної власності суспільства у власність держави й обґрунтував необхідність запровадження кооперативної форми власності на засоби виробництва, яка мусила існувати паралельно з державною власністю. Це виключало необхідність примусової колективізації багатомільйонного селянства, тобто відчуження приватної власності. Паралельне існування двох форм власності руйнувало ленінську конструкцію державного соціалізму. Партія більшовиків уже на чолі з Й. Сталіним відмовилася переглядати курс на побудову державного соціалізму, названого «воєнним комунізмом», і провадила попередній ленінський курс 1918—1920 рр., не зупиняючись перед масовими репресіями та навіть геноцидом. Надійшла / Received 20.02.2026
Домінантна оповідь чи концептуальне багатоголосся: про концепт українського історичного гранд-наративу
Мета — обґрунтування тези про ефемерність потенціалу українського історичного гранд-наративу й обстоювання принципово плюралістичного бачення історичної науки, яке відповідає як глобальним стандартам самої науки, так і потребам сучасного українського суспільства. Методологія базована на традиції інтелектуальної історії, поєднанні аналітичних, синтетичних і конструктивістських стратегій дослідження, застосуванні історичної компаративістики. Наукова новизна. Вперше аргументовано неспроможність концепту українського історичного гранд-наративу через наведення аргументації історіографічного, загальнонаукового та соціального характеру. Основні результати. Автор обстоює думку, що жоден історичний гранд-наратив не може бути легітимним у науковому й соціальному сенсах, адже неминуче є гносеологічно неправильним та ідеологічно упередженим, тому що висвітлює розмаїтий людський досвід спрощено й однобічно та замовчує незручні факти. Це закладає підвалини для хибного соціального проєктування, нездійсненних очікувань і небезпечних ілюзій. Особливо очевидною неспроможність історичних гранд-наративів виглядає в ситуації виходу науки, насамперед гуманітаристики, поза свої усталені межі в напрямку її деколонізації та визнання провінційності всіх корпусів знання, включно із західним, утвердження множинності досвідів і плюралізму підходів як підґрунтя наукового процесу. Водночас автор вважає, що сучасне українське суспільство, яке вільно обирає своє сьогодення і майбутнє, повинно абсолютно вільно обирати й своє минуле. Надійшла / Received 16.02.2026