Ідентифікатор медіа R30-02754 в Реєстрі суб’єктів у сфері медіа DOI журналу https://doi.org/10.15407/uhj Засновники Національна академія наук України, Інститут історії України НАН України, Інститут політичних і етнонаціональних досліджень ім. І.Ф. Кураса НАН України Видавець Видавничий дім «Академперіодика» НАН України Рік заснування 1957 Вид видання Журнал Тип видання Наукове Мова видання Українська, англійська Періодичність 6 разів на рік Реєстрація в АКУ Згідно з наказом МОН України № 747 від 13.07.2015 р., «Український історичний журнал» включено до Переліку наукових фахових видань України, категорія «А» (наказ МОН України № 409 від 17.03.2020 р.) Спеціальність за переліком АКУ Історичні науки Проблематика Публікація наукових праць з історії України та всесвітньої історії, теорії, методології, джерелознавства історичної науки Індексація «Український історичний журнал» індексується в міжнародних наукометричних базах даних: Web of Science, Google Scholar, Index Copernicus, Slavic Humanities Index Web of Science Q2 Головний редактор академік НАН України Валерій Смолій Адреса редакції вул. М. Грушевського, 4, офіс 501, Київ, Україна, 01001 Телефон / факс: +380 (44) 279-63-62 E-mail: UHJ_2025@ukr.net Веб-сторінка: https://nasu-periodicals.org.ua/index.php/uhj/about
Ще за Гетьманщини святої... Рецензія на книгу: Горобець В. Під булавою гетьмана. Права і вольності Гетьманщини в умовах імперського підневолля. Київ: ТОВ Видавництво «КЛІО», 2024. 320 с.; іл.
Авторське право (c) 2026 Український історичний журнал
Біля витоків управлінської верстви Української Народної Республіки 1917—1918 рр.: інституційне формування, персоналії
Біля витоків управлінської верстви Української Народної Республіки 1917—1918 рр.: інституційне формування, персоналії. Рецензія на книгу: Олександра Кудлай. Уряд Української Народної Республіки: інституційне становлення, основні напрями діяльності (червень 1917 — квітень 1918 рр.). Наук. ред. В. Верстюк. НАН України. Інститут історії України Київ: Інститут історії України НАН України, 2025. 580 с.
Людина українського світу та вчений світового масштабу: нове прочитання постаті Данила Заболотного
Людина українського світу та вчений світового масштабу: нове прочитання постаті Данила Заболотного. Рецензія на книгу: Віктор Даниленко, Олександр Даниленко, Іван Романюк. Академік Данило Заболотний: «Любіть науку і правду». Харків: Факт, 2025. 328 с., іл., ім. пок.
Погроми єврейського населення в містечках Правобережної України в імперську добу (1881 — лютий 1917 рр.)
Мета статті полягає у комплексному аналізі причин, перебігу й наслідків єврейських погромів у містечках Київської, Подільської та Волинської губерній у 1881—1917 рр., висвітленні реакції українського суспільства та влади на ці події. Методологія дослідження ґрунтується на принципах історизму, комплексності та наукової неупередженості. Автори застосували історико-порівняльний, проблемно-хронологічний, статистичний і джерелознавчо-критичний методи, що дозволило простежити динаміку, масштаби й причини єврейських погромів у містечках Правобережної України. У роботі поєднано мікро- та макроісторичний рівні аналізу, використано міждисциплінарний підхід із залученням соціологічних, політичних та етнопсихологічних аспектів. Наукова новизна дослідження полягає у спробі відтворити повну картину антиєврейських виступів у контексті соціально-політичних процесів на українських землях кінця ХІХ — початку ХХ ст., виявити роль імперської та місцевої влади в провокуванні погромів та їх припиненні, показати взаємовідносини між єврейським населенням та українським селянством у кризовий період. Висновки. Кінець ХІХ — початок ХХ ст. став періодом загострення міжетнічних відносин на українських землях у складі Російської імперії. Єврейське населення, що відігравало важливу роль у господарському житті містечок Правобережжя, стало жертвою системної дискримінації, соціально-економічних суперечностей і цілеспрямованої антисемітської політики влади. Причини єврейських погромів мали комплексний характер, що визначався поєднанням економічної конкуренції, релігійних упереджень, політичної нестабільності та свідомих провокацій. Пасивність місцевої адміністрації або й підтримка з її боку часто гарантували нападникам безкарність. Найбільших масштабів насильство досягло під час революційних подій 1905 р., коли анархія та соціальна розгубленість посилили антиєврейські настрої.
Статистика червоного терору стосовно білогвардійців у Криму в 1920—1921 рр.
Мета — узагальнити опубліковані та виявлені архівні джерела, присвячені наймасштабнішому акту червоного терору під час громадянської війни на території колишньої Російської імперії — стратам у Криму в листопаді 1920 — квітні 1921 рр. Остаточно визначити кількість жертв терору як страчених, так і тих, які пройшли фільтрацію надзвичайних комісій і були звільнені. Методологія ґрунтується на принципах науковості, історизму, всебічного дослідження архівних джерел. Застосовано проблемний, хронологічний, порівняльний, пошуково-генеалогічний методи. Наукова новизна. Попередні дослідження та публікації, присвячені даній проблематиці, були сфокусовані на визначенні кількості розстріляних. У статті проаналізовані опубліковані й архівні джерела, які стосуються кількості людей, що змогли вцілити під час червоного терору в Криму, та їхньої подальшої долі. Висновки. У листопаді 1920 — квітні 1921 рр. на території Кримського півострова органами надзвичайної комісії було проведено операцію з ліквідації решток білогвардійської армії генерала П.М. Врангеля. Внаслідок діяльності різних підрозділів надзвичайної комісії було страчено до 12 тис. осіб, переважно офіцерів. Розстріли проводились на території Криму та за його межами — у Мелітополі, Херсоні й Харкові. Рядовий склад білогвардійської армії в основній масі без перевірки органами надзвичайних комісій направлявся на поповнення Червоної армії. Радянськими каральними органами було зареєстровано, перевірено та звільнено лише 9 тис. осіб. Серед офіцерського складу, який залишився на Кримському півострові й був зареєстрований органами надзвичайної комісії, уціліло приблизно 10 % — передусім особи з академічною та спеціальною технічною освітою. Встановити загальну цифру білогвардійців і біженців, які пережили червоний терор у Криму, неможливо, оскільки крім тих, хто одразу вступив до Червоної армії, були такі, що через поранення або хвороби перебували в госпіталях, або переховувались серед місцевих мешканців.
«Люди Розенберґа» у державній системі Третього райху: ідеологія в дії
Мета: окреслити проблему дослідження кадрової політики райхсляйтера Альфреда Розенберґа на прикладі його найближчого оточення як його групи соратників, цілісної спільноти, яка включала співробітників створених Розенберґом державних структур як в НСДАП, так і поза нею. Методологія базується на принципах історизму та неупередженості, у дослідженні застосовується цілий комплекс методів, а саме проблемно-тематичний, порівняльний, хронологічний, методи аналізу, синтезу, із залученням методів джерелознавства та архівознавства, спеціальних історичних дисциплін, передусім просопографії. Новизна: проблема висвітлюється вперше як важлива в історико-просопографічному контексті, у центрі якої — дослідження стабільної за складом групи співробітників структур, створених або очолюваних А. Розенберґом — служб у складі НСДАП та Міністерства у справах окупованих східних територій. До сьогодні предметом низки наукових публікацій виступала, в основному, діяльність окремих установ, а проблема кадрової політики вивчалася лише фрагментарно, на рівні дослідження біографії окремих осіб. Основні результати: співробітники служб Розенберґа в НСДАП та Міністерстві окупованих східних територій були пов’язані між собою не лише місцем роботи, а й низкою інших критеріїв — походженням, освітою, попереднім досвідом, схожими цінностями й поглядами. Вони були представниками інтелігенції, більшість з них належала до одного покоління і мала схожий життєвий досвід, як, наприклад, німці-емігранти з колишньої Російської імперії та країн Балтії, яким був і сам Розенберґ. Вони підтримували його ідеологічну концепцію, поширювали її у партійному навчанні, наукових публікаціях, у засобах масової інформації, і тим самим брали участь у формуванні практичної основи концепції майбутньої окупації інших країн Європи, яку Розенберґ намагався запровадити в адміністративному управлінні окупованими територіями СРСР. Більшість з них супроводжувала райхсляйтера протягом всієї його політичної кар’єри як партійного та державного діяча, поділяючи його погляди, а також брала участь у пропаганді його ідеології та реалізації її засад у державному управлінні в Третьому райху. Деякі з цих осіб вважалися знавцями країн Східної Європи, тому вони обіймали ключові посади в низці структур, які він очолював, наприклад, у Зовнішньополітичному відомстві НСДАП, Міністерстві окупованих східних територій, а також при Оперативному штабові.
Вітальний наратив в УПА в 1943—1944 рр.: формування, функції, трансформації
Метою статті є дослідження формування та трансформації вітального наративу в Українській повстанській армії в 1943—1944 рр. як ключового механізму конструювання нормативної моделі чоловічої ідентичності. У центрі уваги публікації символічні практики, ритуали посвяти, дисциплінарні вимоги й публічна риторика, через які вибудовувався образ повстанця як уособлення жертовності, моральної витривалості та духовного піднесення. Методологічна основа дослідження ґрунтується на міждисциплінарному підході, який поєднує воєнну історію, історію повсякденності та воєнну психологію. Джерельний корпус становлять спогади учасників, архівні матеріали, пропагандистські тексти, присяги, внутрішні інструкції та звіти СБ ОУН. Особлива увага приділена емоційному виміру участі — страху, відданості, внутрішній трансформації та межам тілесної та моральної витривалості. У статті показано, що вітальний наратив виконував не лише мобілізаційну, а й нормативну функцію, задаючи очікування щодо поведінки, дисципліни, жертовності й прийняття смерті. Від другої половини 1943 р. в цьому наративі простежується відчутний зсув: загострення війни, внутрішні репресії та регіональні відмінності спричинили поступову втрату його цілісності. Аналіз цього перетворення дозволяє глибше зрозуміти напругу між ідеологічним проєктом і повсякденним досвідом учасників руху. Запропонована в розвідці аналітична рамка спрямована на історичну реконструкцію механізмів формування та трансформації вітального наративу в середовищі ОУН та УПА в 1943—1944 рр., що дозволяє розглянути його як частину ідеології та повсякденних практик підпілля і водночас спонукає до подальшого вивчення віктимного наративу в українському Рухові Опору.
Культурно-інтелектуальне середовище українського дисидентства в Києві 1960—1970-х рр. у мемуарних наративах
Метою статті є висвітлення механізмів співіснування публічної та приватної сфер в умовах радянського тоталітаризму та впливу цієї динаміки на формування, консолідацію і відтворення інтелектуальних спільнот у київському культурному середовищі. Особлива увага приділяється ролі приватних квартирних осередків і неформальних соціальних кіл, які функціонували як альтернативні простори комунікації та культурного обміну для збереження та розвитку ідейного, творчого та соціального потенціалу української інтелігенції. Ці простори сприяли поширенню ідей, інтелектуальному діалогу та створювали умови для взаємодії, яка часто була обмежена інституційними або офіційно санкціонованими умовами. Джерелом дослідження виступають мемуари учасників руху, що дозволяють відтворити культурні зв’язки дисидентської спільноти, простежити еволюцію ідентичності учасників руху та зрозуміти, яким чином суто культурні ініціативи набули політичного характеру в умовах посилення державного контролю та хвиль репресій. Саме ця трансформація культурної активності у форму політичного вибору розглядається як фундаментальний процес еволюції дисидентського середовища УРСР. Методологічну основу статті становить джерелознавчий аналіз мемуарів учасників дисидентського руху УРСР. Застосовано методи критики та інтерпретації наративних джерел, тематичного аналізу, а також інструментарій просопографії для ідентифікації мережевих зв’язків. Наукова новизна полягає у поєднанні соціального, культурного та просторового підходів до визначення дисидентської спільноти, що дає змогу виявити багатогранні взаємодії, які структурували її життя. Актуалізується роль учасників дисидентського руху в публічному просторі УРСР, простежуються неформальні практики формування альтернативних моделей культурної та громадянської активності, які розмивали встановлені державою межі між приватною та публічною сферами. Отримані результати поглиблюють розуміння логіки української інтелектуальної опозиції та способів самовідтворення дисидентського середовища в умовах обмеженої публічності та системного контролю.
Польська дипломатія про визначення кордону з СРСР (1939—1945): геополітичні, національні та економічні чинники (вступна стаття й публікація І. Мраки)
Мета публікації полягає у запровадженні до наукового обігу виявлених архівних документів, які дозволяють висвітлити основні чинники, які польська дипломатія враховувала при обговоренні питання польсько-радянського повоєнного кордону. Методологія ґрунтується на принципах історизму, наукової неупередженості та системності. Використано порівняльно-історичний, причинно-наслідковий методи досліджень, а також загальнонаукові прийоми аналізу й узагальнення. Наукова новизна. Уперше до наукового обігу введено документи, які підкреслюють важливість національного та економічного чинників в обговоренні в роки Другої світової війни питання встановлення польсько-радянського повоєнного кордону. Аналіз архівних документів дає підстави стверджувати, що поряд з аргументами про культурну вагомість для Польщі «східних кресів», їх укорінення в польську традицію і культуру, проживання там великої кількості поляків, дуже важливим був економічний потенціал цих земель. «Лінія Керзона» від’єднувала від післявоєнної Польщі значну частину покладів нафти, природного газу, калійних солей, деревини й інших важливих ресурсів. У цьому переліку чинників аргумент про проживання на «східних кресах» значної кількості поляків не був переконливим, позаяк польський еміграційний уряд у Лондоні розумів, що результати перепису 1931 р. були сфальсифіковані, про що свідчать доповідні записки Едварда Штурм де Штрема і Людвіка Ґродзіцького.
Гуманітарна катастрофа в Маріуполі під час російської облоги (2022 р.)
Мета — спираючись на принципи та норми міжнародного гуманітарного права, схарактеризувати гуманітарну катастрофу в Маріуполі під час російської облоги у 2022 р., а також проаналізувати дії сторін збройного конфлікту з погляду дотримання норм міжнародного права щодо захисту цивільного населення в умовах війни. Методологічні підходи ґрунтуються на використанні загальнонаукових (аналіз, синтез, метод системного підходу, контент-аналіз) та спеціальних (формально-юридичний та порівняльно-правовий) методів досліджень. Наукова новизна. На основі матеріалів міжнародних організацій, правозахисних звітів і свідчень очевидців систематизовано ознаки гуманітарної катастрофи, що дозволяє розглядати облогу Маріуполя не як поодинокі порушення міжнародного гуманітарного права, а як російську стратегію ведення війни проти українського народу. Висновки. Ситуація в місті Маріуполь під час російської облоги у 2022 р. за своїм змістом, масштабом і наслідками відповідає міжнародно-правовим критеріям гуманітарної катастрофи, оскільки супроводжувалася масовими та системними порушеннями прав цивільного населення. Цілеспрямоване знищення об’єктів цивільної інфраструктури, перешкоджання евакуації маріупольців та блокування гуманітарної допомоги є серйозними порушеннями Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни та Додаткових протоколів до неї, які мають імперативний характер і є обов’язковими для всіх сторін збройного конфлікту. Дії російських військ суперечили основоположним принципам міжнародного гуманітарного права, зокрема принципам розрізнення між цивільними об’єктами й військовими цілями, пропорційності застосування сили й обов’язку вживати запобіжних заходів для мінімізації шкоди цивільному населенню, що призвело до масштабних людських втрат. Узагальнення фактичних обставин та їх зіставлення з нормами міжнародного права дає підстави стверджувати, що дії російських військ у Маріуполі містять ознаки найтяжчих міжнародних злочинів, зокрема злочину агресії, воєнних злочинів і злочинів проти людяності. Характер та стратегії облоги, яка полягала в продуманих, чітко скоординованих і системних діях, спрямованих на знищення умов для існування цивільного населення міста Маріуполь, дають підстави розглядати ці дії як такі, що містять ознаки геноциду.
Формування "нової" ідентичності мешканців окупованого Донбасу засобами візуальної пропаганди (2014—2024 рр.)
Мета статті — розкрити роль і технології застосування візуальних засобів пропаганди як ключового інструменту культурної окупації та ідеологічного контролю, а також конструювання «нової» ідентичності місцевого населення на тимчасово окупованій території Донбасу у 2014—2024 рр. Методологія ґрунтується на міждисциплінарних підходах, що поєднують дослідницькі прийоми воєнної історії, візуальної антропології, соціальної психології, студій пропаганди, комеморації, критичної урбаністики. Теоретичну основу аналізу становлять концепції «візуального контролю», символічної топографії, а також підходи до декодування ідеологічного змісту зображень у публічному просторі. У межах дослідження застосовано візуальний і дискурс-аналіз пропагандистських матеріалів (плакатів, муралів, інсталяцій), повідомлень окупаційних інформаційних агентств, зокрема ДАН та ЛІЦ, і просторовий аналіз розміщення символічних об’єктів у міському ландшафті. У тексті використовується спеціальна термінологія. Наукова новизна полягає у системному дослідженні візуальної пропаганди як цілісної мережевої екосистеми, що централізовано фінансується та керується Російською Федерацією. Окреслено стратегії рекодифікації радянських символів та їхньої інтеграції з новоствореними мілітаризованими образами «ZOV» для легітимації сучасної агресії та мілітаризації молодого покоління. Результати дослідження дають підстави стверджувати, що окупаційний режим цілеспрямовано використовує візуальну культуру для симуляції історичної спадковості через культ «Перемоги у Великій Вітчизняній війні» та формування ідентичності, антагоністичної українській. Виявлено, що пропагандистська система охоплює всі сфери суспільного життя та має на меті створення лояльного мобілізаційного резерву. Доведено, що візуальні практики є важливим компонентом інституціалізованої політики ідеологічного впливу Російської Федерації.
Поліцейська справа Дмитра Яворницького в історіографічних та джерельних інтерпретаціях: до проблеми конструювання образу «гнаного» вченого
Мета публікації полягає в дослідженні ролі Дмитра Яворницького (1855—1940) та його оточення у формуванні біографічного канону історика, а також з’ясуванні його впливу на творення й закріплення догматичних інтерпретацій суперечливих епізодів життя вченого в українській історіографії. На основі аналізу особової справи історика, заведеної Департаментом поліції Російської імперії у 1899 р., розглянуто питання реальності політичних переслідувань Д. Яворницького за доби царату, а також окреслено особливості вивчення цього джерела радянськими й сучасними українськими дослідниками. Методологія дослідження спирається на інтерпретацію джерельних свідчень у їх співвіднесенні з усталеними контекстами репрезентації та саморепрезентації біографії вченого, зокрема тими, що простежуються в його автобіографічних анкетах. Висновки. На підставі аналізу джерел доведено, що образ Д. Яворницького як «жертви царського режиму» почав формуватися його оточенням ще в 1913 р. При цьому сам Яворницький впливав на тлумачення власної біографії та свідомо підтримував цей образ у радянський період, що можна розглядати як прояв вимушеного конформізму. З часом він був зафіксований радянською історіографією та перетворився на аксіоматичну тезу, успадковану сучасною літературою. Вивчення поліцейської справи доводить, що станом на 1900 р. Д. Яворницький не перебував під таємним наглядом, не зазнавав адміністративного заслання та вважався політично благонадійним. Утім, усталений канон сприяв тому, що дослідники або ігнорували ці дані, або не були готові піддати їх належному аналізу.
Огляд доповідей наукового семінару історії Східної та Південно-Східної Європи Лейпцизького університету у 2023—2025 рр.
IV Міжнародна наукова конференція «Дослідження польсько-української взаємодії імені Генрика Юзевського та Василя Мудрого»
Михайло Драгоманов у вимірах швейцарської та української соціогуманітаристики (Рефлексії на полях двох наукових форумів Лозанни та Києва)
Русифікація фашизму в книзі «Russia and Modern Fascism. New Perspectives on the Kremlin’s War Against Ukraine» (2025)
Метою рецензійної статті є аналіз поглядів на феномен російського фашизму, представлених у виданій влітку 2025 р. американським та німецьким видавництвами книзі «Росія та сучасний фашизм. Нові перспективи кремлівської війни проти України» (редактори видання — Ян Гарнер і Тарас Кузьо, автор передмови — Девід Саттер). Методологію аналізу склали історично-порівняльний метод, текстологічний метод, дискурс-аналіз і контент-аналіз.
Дослідник українського ХХ століття: до 70-річчя доктора історичних наук, професора Володимира Барана
Події 1918 року під Крутами та їх учасники в інтерпретації українських митців: інформаційна, емотивна та комеморативна складові
Метою статті є огляд, характеристика та демонстрація корпусу мистецьких творів, присвячених подіям під Крутами та їх учасникам; репрезентація їхніх інформативних можливостей, емотивних функцій та комеморативних складових, що можуть сприяти як збереженню суспільної пам’яті про події 29 січня 1918 р., так і конструюванню історичних уявлень про них у сучасних поколінь українців. Джерельну базу становить комплекс виявлених на сьогодні мистецьких творів і зображальних матеріалів, а саме графіки та графічного дизайну, живопису та пластичного мистецтва. Історіографія теми є нечисельною у порівнянні з літературою, присвяченою фактографічним аспектам проблеми, і представлена кількома спеціальними дослідженнями та публіцистичними текстами, авторами яких були П. Подобєд, В. Скальський та ін. Методологія дослідження ґрунтується на принципах історизму, системності та неупередженості, джерелознавчому підході та методах спеціальних історичних дисциплін, зокрема евристики, ретроспекції, порівняння та іконографічному. Наукова новизна статті полягає в тому, що в ній уперше проаналізовано кілька груп візуальних джерел, створених протягом 1918—2025 рр., в яких було відображено як реальні події під Крутами 1918 р., так і суспільні уявлення про них; продемонстровано інформаційну, емотивну та комеморативну частини мистецьких інтерпретацій. Результати дослідження демонструють здатність творів мистецтва відображати сутність історичних подій, сприяти конструюванню суспільної пам’яті про них візуальними засобами, викликати відповідні емоції, що сприяє їх залученню до освітніх, національно-патріотичних та виховних заходів, значимих в умовах війни.