Голодомор в УСРР у Гарвардському проекті усної історії (1950–1953 рр.): пригадування трагедії переміщеними особами - Боряк, Тетяна (Український історичний журнал, 2022)
Мета дослідження – виявити та вивчити факти пригадування голоду 1932–1933 рр. українцями, залученими до «Проекту Гарвардського університету про радянську соціальну систему» (1950–1953 рр.), що проводився з ініціативи та за організаційної й фінансової підтримки ЦРУ. Його завданням було отримання «з перших вуст» інформації про розвиток радянського суспільства від 1917 до середини 1940-х рр. Ішлося про масове інтерв’ювання вихідців із СРСР, котрі після завершення Другої світової війни не повернулися на Батьківщину й осіли у Західній Німеччині, Австрії та Сполучених Штатах. Зафіксовані усні свідчення (707 інтерв’ю) розкривають контекст пригадування інформантами подій 1932–1933 рр., свідчать про спонтанну появу під час запису інтерв’ю не очікуваного інтерв’юерами наративу про Великий голод в Україні, відображають особливості осмислення учасниками проекту травми голоду. Методологія. Системне, цілісне дослідження історичного явища з урахуванням певного набору ознак, виконане із застосуванням структурно-функціонального, типологічного методів. За допомогою порівняльно-історичного методу розглянуто загальнорегіональні та локальні особливості голоду в Україні. Наукова новизна. Виявлені в архіві Гарвардського проекту усні свідчення, записані на початку 1950-х рр. від переміщених із СРСР осіб, у такому обсязі розглянуто вперше. Основні результати. Попри відсутність у питальниках, якими послуговувалися організатори проекту, окремого питання про голод 1930-х рр., більшість українських інформантів раз у раз спонтанно, емоційно та схвильовано відтворювали події двадцятирічної давнини. Тож маємо підтвердження фактів суцільного вилучення у селян продовольства, роботи буксирних бригад, намагання за допомогою голоду придушити антирадянський опір українського селянства тощо. Усі ці свідчення значною мірою співвідносяться з результатами досліджень сучасних вітчизняних істориків. Oсмислений на чужині трагічний досвід власного життя (так само, як і спогади, почуті від безпосередніх свідків) ставав потужним фактором формування власної, української, ідентичності.