Українське націєтворення до середини XVII століття: "новий" погляд на роль ранньомодерних еліт - Кулаковський, Петро; Заяць, Андрій (Український історичний журнал, 2026)
Метою дослідження є аналіз основних положень статті Наталії Старченко «Складні шляхи ранньомодерного українського націєтворення, або Кілька зауваг до звичної схеми історії України» [1]. В його основу покладено принцип історизму, методи деконструкції тексту та компаративістики. Основні результати. Показано, що статус трьох інкорпорованих воєводств був найнижчим порівняно з усіма включеними до Корони територіями. Спростовано твердження, що М. Грушевський виводив шляхту за межі українського наративу; Варшава не мала «урядницької вертикалі, яка могла б забезпечити рішення центру»; більшість шляхти трималася поліконфесійної моделі руського народу; козацтво виникло як чоловіча військова спілка та було «антидержавним і ненаціональним». Показано маніпулятивність спроби подати козацькі повстання та початок Національно-визвольної війни середини XVII ст. як військову конфедерацію. Спростовано низку фактологічних тверджень, зокрема про типологічну подібність козаків і татар, про те, що шляхта Чернігово-Сіверщини перебувала в орбіті московської політичної культури. Висновки. Сукупність запропонованих Н. Старченко положень формують позбавлений належної наукової аргументації образ ранньомодерних українських еліт. В основі підходів — творення концептів на базі абсолютизації невтіленої на практиці шляхетської риторики та екстраполяції нетипових одиничних випадків на свідомість всієї шляхти. Спроби подати козацтво як деструктивну силу реанімують під виглядом «нової схеми» концепції польської та російської історіографії ХІХ ст.