Початки монументального увічнення пам’яті Тараса Шевченка на Наддніпрянщині: ініціативи громадськості та протидія імперської влади (1861—1908 рр.) - Світленко, Сергій (Український історичний журнал, 2026)
Метою статті є дослідження початків монументального увічнення пам’яті Тараса Шевченка в контексті громадських ініціатив і протидії з боку імперської влади на Наддніпрянщині в другій половині ХІХ — на початку ХХ ст. Методологія ґрунтується на пам’яттєвому, аксіологічному, антропологічному, біографічному, мікроісторичному та системному підходах; принципах науковості, історизму та системності; історико-генетичному, історико-системному, історико-описовому та порівняльно-історичному методах. Наукова новизна полягає в системному висвітленні початків монументального вшанування пам’яті Т. Шевченка; розгляді організаційних, фінансових, культурно-просвітницьких заходів громадськості у цій справі; осягненні формування культу пам’яті Кобзаря засобами монументального мистецтва; виявленні зв’язку між меморіалізацією Т. Шевченка та формуванням української національної свідомості й ідентичності; вивченні контрзаходів імперської влади та її прибічників. Основні результати дослідження. Ідея монументального увічнення пам’яті Т. Шевченка виникла серед українських громадських діячів у 1861 р. Перепоховання Кобзаря на українській землі поклало початок його меморіалізації на Наддніпрянщині. Могила Т. Шевченка стала важливим місцем пам’яті, чинником формування української національної свідомості й ідентичності, хоча царська влада вдавалася до контрзаходів. Від початку 1880-х рр. і до 1904 р. земські й культурні діячі не раз ставили питання щодо дозволу на збір коштів для зведення пам’ятника Т. Шевченку в Києві. На межі ХІХ—ХХ ст. стали виготовлятися перші бюсти, скульптури Кобзаря. Лише в 1905—1906 рр. під тиском громадськості, особливо в Золотоноші, Полтаві, Києві, імперські чиновники надали офіційний дозвіл на збір коштів. У 1905 р. в Київській міській думі створили спеціальний Комітет зі спорудження пам’ятника Т. Шевченку. У 1907 р. питання набуло розголосу, а в 1908 р. в пресі виступили М. Василенко, М. Грушевський, Д. Дорошенко, С. Єфремов, Л. Жебуньов та ін. Громадські діячі висували різні ініціативи щодо збору коштів. У 1908 р. Київський комітет ухвалив рішення про створення Об’єднаного Шевченківського комітету в Києві. Практичне значення отриманих результатів полягає в поглибленні й розширенні шевченкознавчого пам’яттєвого дискурсу. Перспективи подальших студій вбачаються у вивченні діяльності Об’єднаного комітету у справі збудування пам’ятника Т. Шевченку, процесу проведення міжнародних конкурсів на проєкт монумента, монументальної комеморації Т. Шевченка в ході Української революції 1917—1921 рр.