ПРОБЛЕМА ТРУДОВОЇ МІҐРАЦІЇ УКРАЇНСЬКИХ СЕЛЯН І МІЩАН У ВНУТРІШНІЙ ПОЛІТИЦІ РОСІЙСЬКОЇ ІМПЕРІЇ У ДРУГІЙ ПОЛОВИНІ ХІХ – НА ПОЧАТКУ ХХ ст. - Якименко, М.; Шаравара, T.; Макарець, С.; Ніколаєнко, Ю. (Український історичний журнал, 2019)
Анотація. Мета дослідження полягає у висвітленні наслідків російської політики для українських трудових міґрантів, що має не лише суто теоретичне, але і практичне значення, адже дозволяє в наш час ураховувати позитивний та неґативний досвід трудової міґрації непривілейованих станів кінця ХІХ –початку ХХ ст. Методологія дослідження базується на основних принципах історизму, наукової об’єктивності, усебічного та системного підходу й систематизації джерел. Використано як загальнонаукові (аналіз, синтез, класифікація), так і спеціальні історичні (проблемно-хронологічний, порівняльноісторичний, періодизації, ретроспективний) методи дослідження. Автори дійшли висновку про досить високу активність мешканців Наддніпрянської України в міґраційних рухах другої половини ХІХ – початку ХХ ст., спричинену мало- та безземеллям. Загалом визначальними для абсолютної більшості трудових міґрантів були економічні причини, тобто неможливість у межах свого реґіону задовольнити основні потреби селянсько-міщанської родини. Соціально-економічні фактори, що прямо або побічно впливали на активізацію міґраційних рухів на українських землях Російської імперії в період із 1861 по 1917 рр.: 1) мало- й безземелля основної маси дрібних сільськогосподарських товаровиробників у ході реалізації законодавчих актів щодо колишніх кріпосних (1861 р.), удільних (1863 р.) та державних (1866 р.) селян; 2) вузькість ринку робочої сили у другій половині ХІХ – на початку ХХ ст., прямим наслідком чого стало аграрне перенаселення українського села, яке, за різними даними, охоплювало від 7 до 12 млн осіб; 3) наявність у ґуберніях Лівобережної України, де міґрації були особливо значущими, такої соціальної категорії непривілейованих станів, як козаки, що завжди мали можливість продажу своїх угідь і, відповідно, отримання для переселення певної суми коштів; 4) панування в урядових колах думки щодо українців як найкращого колонізаційного елементу, що підтверджується цілою низкою законодавчих актів стосовно поселення так званих «малоросійських козаків». Переслідуючи суто фіскальні мотиви, центральна влада тривалий час усіляко обмежувала намагання своїх підданих знайти в інших реґіонах країни відповідні засоби життєдіяльності. Проте потреби економічного розвитку східних і південно-східних окраїн імперії, а також необхідність захисту їх від зазіхань аґресивних сусідів (у тому числі Японії), змушували урядові кола крок за кроком створювати дедалі більші можливості для руху трудових міґрантів із густозаселених центральних реґіонів Росії.