Історіографія і творчість Ганни Кирилівни Швидько (1944-2022 рр.) - Журба, Олег; Литвинова, Тетяна (Український історичний журнал, 2024)
Мета полягає у виявленні ролі й місця історіографії як наукової дисципліни у творчості видатної української історикині Ганни Кирилівни Швидько та її особистого внеску в українську історіографію останніх п’ятдесяти років. Методологія ґрунтується на поєднанні біоісторіографічного, історіографічного, бібліографічного методів. Це дозволило виділити з великого доробку Г. Швидько праці історіографічного характеру та представити їх як комплекс біоісторіографічних, проблемно-тематичних і дисциплінарних досліджень, визначити їх проблемну, просторову, хронологічну спрямованість, еволюцію ставлення авторки до історіографічних студій, використання методологічного потенціалу історіографії для вирішення завдань конкретно-історичних досліджень. Виявлення історіографічних текстів дозволило визначити їх співвідношення із загальним обсягом наукових праць історикині, встановивши таким чином ступінь їх пріоритетності. Історіографічний метод використовувався для включення творчості Г. Швидько до загального контексту історії історичної науки останнього п’ятдесятиріччя, що дало можливість уявити її місце в історіографічному процесі, внесок у становлення сучасної української історичної науки. Основні результати. У творчій лабораторії Г. Швидько історіографія як галузь знань та наукова дисципліна займала важливе місце. Це засвідчують її дисертаційні праці, монографії, статті, в яких історіографія виступає у двох іпостасях: як мета та інструмент дослідження. Г. Швидько переконливо продемонструвала ефективність історіографічного методу до реалізації конкретно-історичних завдань. Виявлення дискусійних просторів, невирішених, недостатньо розроблених проблем відкривало широке дослідницьке поле, надавало можливість свідомо обирати ефективні наукові стратегії. Особлива увага до біоісторіографічної проблематики засвідчувала розуміння теоретико-методологічного потенціалу історіографії як джерела досвіду вивчення творчої лабораторії своїх попередників і сучасників. Використовуючи фундаментальну історіографічну та джерелознавчу підготовку, Г. Швидько зайняла провідні позиції в українській історіографії, а в регіональному контексті стала визнаним лідером. Її власні та праці її учнів за останнє п’ятдесятиріччя кардинально розширили та докорінно змінили уявлення про історію Південної України, заклали потужний археографічний, джерелознавчий, історіографічний фундаменти для подальших студій у визначених дослідницею напрямах.