Біженці від комунізму: політика США щодо політичної еміграції з Центральної та Східної Європи в умовах радянізації (1944—1952 рр.) - Юшкевич, Володимир (Український історичний журнал, 2025)
Мета — виявлення особливостей формування та реалізації політики США щодо політичної еміграції з країн Центральної та Східної Європи впродовж 1944—1952 рр. у контексті радянізації регіону та ескалації «холодної війни». У центрі уваги аналіз механізмів прийому, правового статусу, політичної обробки, символічного використання біженців від комунізму, котрі покидали новостворені соціалістичні держави. Розглянуто як стратегічні підходи Вашинґтона до проблеми політичної еміграції, так й окремі епізоди втечі урядовців, дипломатів, військовиків, інтелектуалів із Чехословаччини, Польщі, Угорщини, Румунії, Югославії та ін. Акцентовано на взаємодії американської адміністрації з емігрантськими комітетами, діяльності Міжнародної організації у справах біженців та дипломатичному конфлікті навколо репатріації. Методологія. Застосовано комплекс загальнонаукових (аналіз, синтез, порівняння, діалектичний) і спеціальних (історико-генетичний, історико-порівняльний, історико-типологічний, проблемно-хронологічний) методів історичного пізнання. Основним аналітичним інструментом виступає проблемно-хронологічний метод, що дає змогу простежити еволюцію політики США щодо біженців у визначених хронологічних межах і встановити кореляцію між політичними процесами у країнах Східного блоку й інституційними та дипломатичними реакціями у Вашинґтоні. Історико-порівняльний метод використано як допоміжний — для виявлення відмінностей у національних підходах США та їхніх союзників. Наукова новизна полягає в комплексному аналізі ролі Сполучених Штатів у розв’язанні проблеми політичної еміграції з Центральної і Східної Європи як важливої складової американської стратегії протидії радянському впливу на континенті. Вперше в українській історіографії узагальнено політичні, безпекові й гуманітарні аспекти цієї політики з опорою на широке коло архівних джерел. Висновки. У 1944—1952 рр. підхід США до біженців із країн комуністичного блоку Центральної та Східної Європи поєднував надання гуманітарної допомоги зі стратегічним розрахунком. Первісно сформована в межах багатосторонніх повоєнних програм підтримки, ця політика поступово набувала рис інструмента геополітичного протистояння, інтегруючи питання захисту біженців у ширший комплекс політичних, інформаційних, дипломатичних заходів. Ухвалення 1948 р. Загальної декларації прав людини надало додаткових правових і моральних підстав для відмови від примусової репатріації, тоді як вибіркові програми переселення орієнтувалися на осіб, чий політичний, професійний або символічний потенціал міг зміцнити позиції Заходу. Такий подвійний підхід утвердив Сполучені Штати як одного з провідних захисників тих, хто рятувався від тоталітарних режимів, і водночас як активного суб’єкта ідеологічного протиборства, яке визначало параметри формування повоєнного міжнародного порядку.