ОСОБЛИВОСТІ РЕПАРАЦІЇ ДНК У ЛІМФОЦИТАХ ПЕРИФЕРИЧНОЇ КРОВІ ТА ПУХЛИННІЙ ТКАНИНІ ХВОРИХ НА РАК ЕНДОМЕТРІЯ - Бучинська, Л.Г.; Брєєва, О.В.; Несіна, І.П.; Глущенко, Н.М.; Турчак, О.В.; Юрченко , Н.П. (Oncology, 2016)
Мета: зіставити рівень нестабільності геному лімфоцитів периферичної крові (ЛПК) та експресію маркерів системи місметч-репарації (mismatch repair— MMR) у пухлинних клітинах аденокарцином ендометрія з клінічними характеристиками хворих та морфологічними особливостями раку ендометрія (РЕ). Об’єкт і методи: у роботі використано зразки пухлинної тканини та ЛПК 67 хворих на РЕ. Оцінку експресії MMR-білків MSH2 та MLH1 проводили імуногістохімічним методом. Рівень пошкоджень у ЛПК оцінювали за допомогою методу гель-електрофорезу ізольованих клітин. Результати: за даними імуногістохімічного аналізу всі досліджені пухлини були розподілені на MMR-дефіцитні (за відсутності експресії MSH2 та/або MLH1) та MMR-профіцитні (за наявності експресії MSH2 та MLH1). Встановлено, що MMR-дефіцитний фенотип наявний переважно уG1- та G2-карциномах із неглибокою інвазією у міометрій, тоді як MMR-профіцитний більш характерний для G3-пухлин зглибокою інвазією. Показано, що медіана кількості відрепарованих пошкоджень ДНК у ЛПК становить 63,9%, на основі чого пацієнтки були розподілені на групи з високим (> 63,9%) та низьким (< 63,9%) рівнем відрепарованих пошкоджень уЛПК. Визначено, що у групі хворих на РЕ із високим рівнем відрепарованих пошкоджень ДНК у ЛПК кількість MMR-профіцитних карцином становила 100%, а у групі пацієнток із низьким рівнем — 78%. Крім того, у хворих на РЕ з великою кількістю відрепарованих пошкоджень ДНК у ЛПК експресія MSH2 у пухлинних клітинах була вищою (індекс мітки (ІМ) 72,0 ± 3,1%) за показник у пацієнток із малою кількістю відрепарованих пошкоджень ДНК у ЛПК (ІМ 40,3 ± 2,2%; p < 0,05). Подібна тенденція виявлена для маркера MLH1 (ІМ 66,7 ± 8,6 та 45,6±4,0% відповідно). Висновок: стан репараційних процесів уЛПК хворих на РЕ асоціюється з експресією MMRбілків MSH2 та MLH1 в аденокарциномах ендометрія, що обґрунтовує можливість застосування ЛПК як сурогатних маркерів.